Käisin siis Berliinis Rogerit kuulamas, oli see üks viimaseid võimalusi eales oma lemmikalbumi esitamist näha. Pilet oli 87 eurot, mis on iseenesest väga krõbe, aga nüüd tagasi Eestis olles ja kontserdile reflekteerides, oli see igat eurosenti väärt. Vist oli 2012. aastal kõige kallimate piletitega tuur, aga kui inimene on juba ilmselges loomingulises videvikus ja võtab veel viimast korda jõu kokku, et teha korralik kummardus oma ühe aegade suurimale müügiartiklile (ning tehes seda veel floydiliku põhjalikkuse ning läbimõtlemisega), siis maksaks sellist hinda iga päev.
Mõned mõtted, mis kibekiirelt peale "Outside the Wall" esitust kirja panin. Rassu, arvestades, et sul on see rõõm ~nädala pärast veel ees, soovitan mitte lugeda.
Saksamaa ning eriti Berliin on vast kõige õigem koht maailmas selle eepose esitamiseks. Müür, Hitler, propaganda - kogu see The Walli luustik haakub väga hästi selle riigi mineviku ning olevikuga. Kahtlemata läheb kogu kapitalismi ning sõjavastane jutt kokku enamiku lääneriikidega, kuid kasvõi "Waiting for the Worms" loo avasõnade saksakeelne esitus või "In the Fleshi" ajal kantav nahkrüü on kõik väga saksalik.
Waters ise, paari tunni pärast 70 küünalt ära puhudes, oli hämmastavalt heas vormis. Loomulikult käisid kontserti eel läbi mõtted, et äkki pole, ilmselt pole, tüüp enam nii kõvas vokaalses klassis (mitte et ta kunagi oleks tuntud olnud oma hääle poolest) kui 70-ndatel, aga siiski oli. Olid noodid kõrgel, madalal; pikad või väga pikad, probleeme ei tekkinud kordagi. "Mother" ajal olid väga äge 36-aastase Rogeri kaadrid Pulse'i laivi taolises ringis samal ajal, kui ta ise kitarri mängis. Kuuldes, kuidas ta oma 34 aastat noorema mina pikalt saatis, on näha, et ta mõnes mõttes ikka ei salli seda, kes ta toona oli, mis teebki veidi naljakaks üldse selle albumiga tuuritamise. Sest ühest küljest ta nüüd armastab publikut oluliselt rohkem kui toona, aga kogu selle albumi sotsiaalsem sõnum (kui poliitika ja seesugune välja jätta) läheb veidi vastu tema praeguse olekuga. Album ise sündis omal ajal ju vihast ja põlgusest. Ei tea, kui arusaadav see on, aga kes albumit tunneb saab ehk pihta, mida ma öelda tahan.
Igatahes, kõik lood olid perfektselt esitatud (isegi "What Shall We Do Now?" oli sisse hõlmatud), "Goodbye Cruel Worldi" eel oli päris huvitav reprise'ide kogum : kõigepealt loomulikult 3. brick ja siis "The Last Few Bricks" ehk natukene brickse, natukene young lusti, natukene don't leave me now'd. Rääkides "Young Lustist" , kartsin seda, kuidas see lugu kontserdil välja näeb, sest filmis saadab seda väga äge 80ndate rebelite punt, kes sobivad väga sellesse ajastusse. Ja eks ta muidugi nii hea polnud (kuigi taaskord kitarr oli tasemel, üks albumi raskemaid lugusid, koos CN'iga, vast). Sellele järgnev "One of My Turns" oli aga väga šikilt lahendatud. Mingist tüdrukust olid Müüri peal (kes ei ole vaadanud mõnd live katkendit sellest tuurist, siis lava peal on hiiglaslik müür, mis on ühest küljest sümboolne, teisest küljest teenindab projektsiooni eesmärki ehk siis kõik graafika ja asjandused lastakse põhiliselt sinna peale) katkendid kõndimas hotellituppa ja seal oli väga äge video rekonstrueerimine. Ehk väga hästi tabati seda meeleolu, mis filmis oli. "In the Fleshi" "
Pink isn't well, he stayed back at the hotel. And they sent us along as a surrogate band." rida pani muhelema.
"
The Ballad of Jean Charles de Menezes" oli midagi täiesti uut, kuna see lugu sündiski alles selle tuuri ajal. Aga tabas seegi täkkesse. Pean tunnistama, et kontserti ajal ei taibanudki, et midagi uut on, mõtlesin, et tegi lihtsalt pikemaks selle 2. osa. Praegu lugesin, et hoopis ühe mõrvatud tavakodaniku, kes mingi pommitaja pähe maha lasti, auks tehtud laul. Sellega seoses meenub, et ühes segmendis lasti mingi usa luuretegevuse raadiovestlust, kus vestlus oli väga sarnane, ju siis seotud omavahel.
Üllatas mind see, kui mõjuv oli "Bring the Boys Back Home". Albumis ei avaldanud vist kümnendikkugi seda muljet, mida Olümpiastaadionil. Eisenhoweri American Society of Newspaper Editors kõne koos asjakohaste piltidega oli taustal ning veidi pikendatud versioonina oli see lugu vast üks kontserti parimaid. "Comfortably Numb" jäi (kahjuks) ilma Gilmourita, aga eks see oligi lolli lootus. Pealegi sai Dave Kilminster hakkama nii, et David oleks ta üle uhke. Mitte ükski noot ei jäänud tabamata. Ja ehk kolmas lugu, mis kõige rohkem muljet avaldas ja külmavärinaid tõi, oli "In the Flesh?", aga eks need esimesed lood, kui algusajast on juba pool tundi möödas ja ei tea, mida oodata, mõjuvadki kõige rohkem. Püromõttes pandi ka sinna (õigustatult) kõige rohkem rõhku ning isegi üks suhteliselt suur mudellennuk lendas müüri ja võttis endaga nii mõnegi tellise kaasa.
Kahe poole (Roger tegi pausi samas kohas, kus üks albumipool lõppeb ehk siis peale "Goodbye Blue Sky" lõppu, mille ajal ka Müür täiesti suletud oli) vaheajal oli nn Kadunud lähedaste sein, ehk inimesed olid saatnud Watersile pildi ja lühikese kirjelduse, kuidas ning millises sõjas nende lähedane surma oli saanud ning Roger lasi need Seinale panna. Väga kena žest ning kena vaadata. Isegi siis, kui endal pole konkreetselt kedagi seal seinal ega ka sõjas surma saanud.
Kuskil peale "Hey You" esitust hakkas see kurikuulus propaganda-Põrsas lendlema, mida ta vist iga kontserdi ajal eksponeerima on hakanud. Suur musta värvi kummist põrsas, kus peal on erinevad logod alates Shellist lõpetades Taaveti tähega ning erinevad kapitalismi ning konsumerismi vastased sloganid. Kõige ägedam on see, et kontserti lõpus lasti põrsas rahva hulka (just seal, kus mina olin) ning lasti tühjaks. Ei tea, kuidas teistes linnades oli, aga Berliinis kisti see samasuguse innuga tükkideks nagu müür omal ajal. Jällegi väga-väga sümboolne nii kontserti kui ajalooga. P.S. sain ka tüki sellest põrsast, nii et suveniir missugune.
Müüri peal oli "Motheri" ajal ka lahe moment: "mother should I trust the government?" ajal ilmus Müürile "No fucking way" ning midagi ka saksa keeles, eeldan, et sama mõtte edastus staadionikülastajate emakeeles. Lisaks sellele tabasin ka avamonoloogi Kafka "Protsessist", Coca-Cola logo, mis oli asendatud sõnaga Capitalism ning palju teisi elemente kõiki ühiskonnaelementidest, mida kohtas kontserti jooksul nii Müüri kui Põrsa peal.
Kokkuvõttes väga korralik kontsert, täie raha eest. Unustamatu elamus. Waters võib ju 70 olla, kuid rokib jätkuvalt nagu 30-aastane. Võtab vist nooruse eliksiiri, mis muud seletust siin olla saab.
Panen 3 pilti kah: ostetud särk eest-tagant ning see põrsatükike koos kontsertipiletiga.
![Pilt](http://thumbnails101.imagebam.com/27428/150135274274499.jpg)
![Pilt](http://thumbnails104.imagebam.com/27428/9182c3274274722.jpg)